Петко Тодоров
Страхил страшен хайдутин

chitanka.info

Лица

Страхил страшен хайдутин

Милкана, попова снаха

Поп Никола, селски свещеник

Калина, попова щерка

Лудо-Младо, Калинин изгорник

Съседки

Из тъмните дебри-усои на стария Балкан е водил преди години дружина Страхил страшен хайдутин, а далеко в равно Румънье млада невяста Милкана е жалила и копняла низ попови двори.

Действие

Тиха септемврийска вечер осеня селото. От една страна на попови двори се дига чардак, под който се тъмнее малък трем, а в дъното на трема се открехват врати — навътре в къщи. Отпред е опрян до едната стена малък одър, постлан с жълто губерче, край него изправени два-три стола. На двора геран и корито, край тях са наредени няколко лехи, все още изпъстрени с есенни цветя — мала момина градинка, зад която се тъмнее нататък сливакът. В дъното на двора висок вратник.

Калина, кръшна девойка, с дълга коса, препасана с вълнена престилка, с запретнати ръкави, е натрупала опрани дрехи в коритото пред гераня. Тя доизцежда още няколко, хвърля ги една след друга в коритото, после хваща да прибира, закопчава ръкавите си и пее:

Черней, горо, черней, сестро,

двама да чернеем. —

Спира и след малко изново подема по-високо —

Черней, горо, черней, сестро,

мама оженила,

оженила, горо сестро,

за лудо, за младо…

Нощем ходи, горо сестро,

сред буки високи,

денем ходи, горо сестро,

по доли дълбоки…

Докато поповата щерка се унася в песента си, из сливака се промъква изгорникът й, спира се мълчаливо под едно дърво да й се любува отдалеч. Но след малко из къщи излиза Милкана и младият несретник се дръпва и изчезва из сливака нататък.

Милкана (напета невяста, с едва повехнало под лек чер чембер лице, бавно пристъпва и сяда мълчаливо на одъра. Чак кога допява последни думи Калина, тя извръща полека глава). — Що жалба си викнала в песен да пееш, Калино!

Калина (сепната) — Прощавай, буле; аз пак забравих, вчера деветини отструвахме! Уж тъй…

Милкана — Ти си млада. Що ще дириш отструване — пей…

Калина (продължава) — … на ума си само заредих, и сама не зная как съм извила глас и се забравих в песента.

Милкана — Младо сърце! — И в клетка на тъга да го затвориш, пак ще се захласне и самата си тъга ще викне в песен да припява.

Калина — В песен и тъгата домилява, буле. Ти що замлъкна да не пееш вече — такъв глас имаш?

Милкана — Изпяла съм аз свойта песен.

Калина — Що си станала таквази, буле? — Само ти ли си първа рожба в земя закопала, само ти ли грижа береш на мъж по чужбина?

Милкана — Орис, Калино. Ти още чужда песен отпяваш, а… Кога и ти твойта запееш — ще разбереш…

Калина — Мойта песен кога запея… (Замисля се и не знае как дума да завърши, само жадно въздъхва.)

Милкана — Ти сама не знаеш отде ще я подкършиш още… Сега напев отдето доловиш — пей!

Калина (оживено) — А що ми е сърце жадно — да викне песен от все сила: песен с незнайни и нечути думи до днес из село. Тъй, моята песен, буле!

Милкана — Колко из село своя песен пеят! А на всеки, кога извие глас, разтупа му се сърце — струва му се, своята песен е заредил. — Напред, като бе викнала, и аз се унесох — такваз песен горе зад Балкана сал припяват!…

Калина — Ваши румънци я донесоха насам по жътва, буле. Те все такива пеят. Какви са жални загорските ви песни — а като ги запееш и сам жалба се топи в гласа ти.

Милкана — В тях разтапят мъка и неволя наши загорки. Ако ги други не чуе, бари гората жалба ще отпей. С гората там се разтушава и крейналия глава на воля юнак-хайдутин, кога му булка домилей, и останалата сама в къщи невяста, кога й причернее кървави ризи да пере. Нашите гори, нашия Балкан, Калино — песните, що пее, юнаците, що крие…

Калина — Тежки жалби са в песните на Балкана, буле — в песента на Страхила най-много. Да чуеш само кога протегнеха глас румънци — всичко се притаява сякаш под нея.

Милкана — Страхилова песен — напев без думи, жалба без сълзи: нея Балкана най-добре пее! — Недей подхваща ти тая песен, Калино — никой тук немой ти приглаша.

Калина — Да чуеше само как нареждаха жътварки. — Седнал Страхил под бука на цял свят грижа да бере, а няма си сам ни майка да го помисли, ни булка да го пожали…

Милкана — Що му е майка да го мисли, булка да го чака — майка и булка юнашки криле подкършат.

Калина — Тъй му отромоня и гората — майка му е ся Стара планина…

Милкана — Що са гласовити наши загорки, какви песни слагат — на всеки юнак и песен!…

Калина — Воля и младост — във ваше Загорье, буле. Там всичко като песен върви. Денем млад войвода с отбор дружина сянка държи на цяло пригорье, а смръкне ли се — и напети юнаци се смъкнат по седенки. Живот ли е — живота в полето, момци ли са — момците по нази! — До един се сврели в село — момите са от тях по-сърцати!

Милкана — Загорец къща не храни, Калино — вашите момци са всички къщовни стопани.

Из къщните врати излиза по долно расо, препасан с ремик и гологлав, поп Никола, мъж с попъстрена дълга брада, но с ясно, отворено лице и още държелив.

Поп Никола (пристъпва през трема) — Слънцето зе рано да залязва вече. В къщи се комахай здрачи. Излязох отвън да видя: клисар ли се забави клепалото да удари или сянката ме лъже? — Има време, хората не са се още прибрали от бостаните.

Калина — И аз току-що изцедих дрехите — да вържа въжето да простра, докато не е мръкнало.

Милкана — Цял ден, объхта се Калина. Аз не натопих пръст да й помогна.

Калина — Що се одумваш сама, буле? — От десетина дена не мязаш на себе си, че по теб и цялата къща…

Поп Никола — Недейте да се одумвате, недейте да роптаете, бога да гневим. Всеки си има своята болка, всяка къща — грижата: всекиму каквото е отредено в този свят. От добрини ли е побеляла и мойта глава. — Стопанка читава и здрава, два сина сокола в земята самичък съм копал — лека да им е пръст! Никога не възроптах против божата воля. Няма да възроптая и в тез усилни години, кога страшни изпитания като тъмни облаци се събират над цялата покрайнина. Няма да си вържа грях самичък на душата! — Само тръпна, тръпна като ден — ще прогърми тъмен облак над глави ни и дете в майка ще писне околовръст.

Милкана — Да иде що иска! Мъка ли е обща мъка, усилни ли са години, които за всички редом идат…

Калина — Пък и ти, буле! Толкоз се мина, колко остана: и гроздобер като свършим, по Димитровден батю ще си дойде.

Милкана — Какво ще намери в къщи — една нерадива кукувица, сгърнала ръце на опустели гърди и само кукува.

Поп Никола — Със слаба вяра са остали всички: нямате никой упование в бога! Мъка ли ви налегне — ще ви сломи, несрета ли ви срещне — ще ви отчае. Забравят род и вяра, остават и земята си — земята, дето са се родили и пораснали, де бащини и майчини кости почиват.

Калина — Кога таквъзи орис орисала нашата земя… Нататък пряко Влашко и Богданско, де са извили керван толкози поленци — я, и там слънце грее от небето и там пролет цъфти.

Поп Никола — В чужди край чуждо слънце, дъще. Нивга няма да стопли то сърцата на чужденци, тръгнали от орисията си да бягат. Нито пък пролет ще цъфне нявга там да ги възрадва.

Милкана — А тук — за тегло и неволя ли ще жалим?

Поп Никола — За теглото — за черното тегло и робската неволя, чада; за бащин гроб, зарасъл в трева край селото — че род кому не е остало нищо под небето, милее и по тегло и неволя и сам търси тревясал гроб, да поплаче над него.

Милкана (замислена и комахай безучастна вече в разговора) — Тежко и горко, кому сал един гроб е останал да милее в този свят!

Поп Никола — А трижди по-тежко и горко, невясто, кой и един гроб няма в света, да се повърне отруден от дълга пътя да поплаче над кръста му — свойте корени да сети в земята.

Калина — Не съм зараснала аз с тая земя — жива да се погребвам в нея! Виж, загорци като горски орли се ширят над земя и вода — ни от турчин, ни от яничарин искат да знаят!

Милкана се усмихва мълчаливо.

Поп Никола (клатейки глава) — Подкършиха и на загорци крилата, дъще, че и най-волния им орел, дето не остави турчин да надникне над техните балкански гнезда — и той некин падна в невярна примка.

В това време през разтрогите на вратника вън по моравата се забелязва общо безпокойство — жени, моми, деца, изплашени, търчат въз една страна, по-стари селяни и селянки се повръщат и заничат една друга. Едни от тях се застояват стълпени, други се повръщат пак назад. Една по-стара съседка се доближава до поповия вратник и почва да хлопа.

Съседката (припряно, зад вратника) — Дядо попе, дядо попе!

И тримата се извръщат учудени нататък.

Поп Никола (тръгва към вратника, правейки знак на Калина и Милкана да стоят тук) — Какво има? Какво се е събрало цяло село на моравата?

Съседката — Ела, дядо попе — ела, че турци. Турци идат!

Калина — Какво са се всички разтичали? Ний се заприказвахме, не видяхме — цяло село се стълпило пред къщи. — Аз щях да вържа въжето.

Изплашена, запъхтяна, изскача из сливака втора съседка, стиснала за ръка дете.

Втора съседка — Що стоите? Невясто, Калино — турци идат отдолу!

Милкана — Какви турци по вечеря?

Втора съседка — Турци идат, хайдути са подкарали да бесят! За дядовата попова къща питаха — ай сега тука ще ги докарат! Бягайте, да се скрийте — вървете подир мене, през сливака: никой няма да ви види! (Бързешком изчезва пак с детето нататък.)

Калина (изпраща я с очи, в недоумение). — Де ще вървиме подире й: горе в пруста — кой ще ни види! Като чуят турчин, загубват ум от страх.

Поп Никола излиза от двора, навалицата се разстъпва и се показва вакъл юнак-хайдутин със свързана ръка за крак в окови. След него слизат от коне двама турски сеймени и изведнъж завързват разговор с попа.

Милкана и Калина заничат из двора. Продължително мълчание.

Милкана (която занича неспокойна отсам-оттатък; познава хайдутина, развълнува се повече, стисва юмруци и цялото й лице светва) — Истина било! Хванали го! И него хванали, свързали го, обковали го, — навел глава Страхил сам — очи си да не повярваш!

Калина (гледа я в недоумение и после съвсем учудена) — Страхил ли каза, буле? Тоз ли е Страхил страшен хайдутин?

Милкана — Волята му в десет нахии познаха, хайдушката му чест малко и голямо славяха до вчера, а днес — хе, двама заптии го карат!

Калина (продължава) — Дето му пеят песента загорки! Кога съм се заслушвала в проточения им напев — боже, такъвзи млад левент се изправя пред мен — пък той… — Че това ли е Страхил страшен хайдутин?

Милкана — Да се види сам, немой се позна сега! Свел очи, оборил глава…

Калина — Ти го познаваш, буле? Той често слизал на вашите седенки преди години.

Милкана — Кой в Загорье на наши седенки не е слизал! Кога девойки извият глас, от три села момци цяла нощ път бият на седенки да дойдат, кой в пусто горье ще стои!

Калина — И батю от седенките го познава. Слизал Страхил с отбор момци от гората и всяка мома с хурка даряли. Цяла нощ хора въртели, а щом първа забела трепвала в небето, хващали пак гората.

Милкана — Батю ти — де е сега да го види как се е смирил в окови… Що му е брал страха по друми и раздрумье — години цели има!

Калина — И да му е брал страха, буле: мало и голямо да е треперело като лист от него — кой няма да го пожали.

Милкана (отново се смирява, лицето й помрачнява и тя се хваща развълнувана за гърди) — Да го пожали. И него ли дойде ред да жалеят? — Що не е умрял на воля в Балкана — смърт юнашка, смърт каквато му се пада! Гороцвят гробът му да покрие, благ лъх вместо тамян да облъхне, кръстата бука кръст над гробът му да се възмогне! В сън несвесен сам стар побащим Балкана юнака да приспива. И майка родна жалба по него да не познае.

Калина — Жалби и помен за него мало и голямо ще носи.

Милкана (продължава развълнувана) — Омекнала мъжка сила, отпаднала десница. Де онзи момък, повел из село дружина от седянка на седянка — радост и веселба дето се покажат. Първом място нему вси да сторят, за най-личната мома да го припеят! По хора, по извор — коя е посмяла менци да му отрече или не е чакала китка да й дръпне.

Калина (изпод вежди) — Теб припявали ли са те моми със Страхила? Ти давала ли си му китка, буле?

Милкана — Китка от чело аз сама на батя ти съм дала само, Калино — да стана цяло Загорье срещу нас. Тогази Страхил…

Калина — Страхил? Какво тогази?

Милкана — Бе се заканял грозни закани!

Калина — Ще те познае сега и…

Милкана — Сега той в окови, аз в черни чембери — свързани и двама, — да дойде да се видим!

Калина (занича през вратника) — Той ще дойде. Ти, ако искаш, иди горе в пруста. Аз ще вържа въжето оттатък; ще простирам и ще гледам през сливака — там никой не мой ме видя. Искам отблизо да го видя. (Отива и зема сложеното отстрани въже.).

Милкана (взряна в него) — Претръпнала съм на Страхила аз отколе. Виж си ти работата — сеймените ще разкършат още конете си, а тате — гледай, сякаш залог пред тях се обзалага.

Калина (отивайки да върже въжето из сливака) — Той за таквизи да може всичко…

Милкана, опряна до стената, се загледва мълчаливо към вратника. Отвън навалицата се комахай разпилява; забелязва се отдалеч поп Никола заедно с двама-трима от селските първенци; правят с ръце знакове пред сеймените, че се обзалагат за хайдутина. Щом Калина се доближава с въжето до сливака, изплашен, запъхтян, я посрещна изгорникът й.

Лудо-Младо — Турци са в село, Калино; пред прага ви са слезли от коне — що чакаш още?

Калина — Не викай, буля е оттатък. Що си се тъй запъхтял?

Лудо-Младо — От пладня не смея да доближа — който ще да е сега, не диря! Турци по моравата коне развождат, у вас ще нощуват.

Калина — Не викай толкоз, буля е оттатък, ти казвам. Изпотил се да тича — за мен се загрижил!

Лудо-Младо — Ой, Калино, не аз — сърце ми, да бягаме, ще те зарнат?

Калина — Че като ме зарнат?

Лудо-Младо — Турско око — каквото види, почерня. Оставяй всичко — няма време.

Калина — Не се види какъв е: мене от турци ще варди. Остави ме да си свържа въжето, че корито мокри дрехи ме чака оттатък.

Лудо-Младо (впуща се към нея, хваща й въжето и почват да се дърпат) — Въжето си ще върже сега!… Дай ми тук въже да се обеся пред тебе по-добре, че взе да ми тъмнее вече пред очи.

Калина (дърпа се) — Върви си по пътя!

Лудо-Младо (все я дърпа нататък) — Сила и воля сега пред турци ще ми показваш. Не знаеш там що по турски сборуват.

Калина — Волно им воля. Нека сборуват, що искат! Влизат ли ми в работа техни разговори!

Лудо-Младо (продължава.) — Едина ай сега ще дойде да ти рече — ракия; другия след него — вечеря; турчин вяра няма, Калино — не мога да ти бера аз тука страха.

Калина (все още упорства) — Не те карам! — Ти ми остави въжето. Аз и без таквиз като теб побягвам.

Лудо-Младо (дърпа я с все сила нататък, докато най-подир я завлича из сливака и се затулят и двамата) — Думата ти — не е дума! Не е сега пора за сръдни! Сега върви насам, върви да те скрия бари в сливака — да те не зарнат през вратника!

Най-сетне поп Никола и Страхил тръгват насам към къщи. Щом влизат във вратника, Милкана се скрива в къщи, а сеймените още дълго, докато удари черковното клепало за вечерня, развождат конете си пред вратника по моравата.

Поп Никола и Страхил се приближават към трема.

Поп Никола — Много се майки разплакаха, много се къщи почерниха по нашата покрайнина, чедо, ала хвала и чест на тия, които и в тез размирни години от род и вяра се не отлъчиха, кои закона си не престъпиха.

Страхил (влачи уморен окови) — Род и вяра в закон се крепи, дядо попе, а над закона — нов закон аз бях от връх Балкана сложил сам, но виж, невярна орис как ме победи — да влача тез окови.

Поп Никола — Довреме всички в света чедо — и юнака е довреме. След теб пък друг ще дигне глава. Нашата земя откърмя юнаци. Който на вярата си е служил и умира, него нема да забрави родът му.

Страхил — Юнаци за приказ на света е раждала тя и ще ражда, докато Балкана над нея се тъмнее, дядо попе. Ала що ми е жал на сърце, за мойте момци напети, за мойто отбор загорци, че ги оставих, без дума да им продумам.

Поп Никола — Жив е господ, чедо, и за горски сираци.

Страхил — Ей повява вече дунавеца, куди из гората цветя и песни: кой ще ги из осланени буки поведе, кой ще им пътя посочи — хайдушки завет да не оставят, да не посрамят юнашка чест.

Поп Никола — Сам Балкана, чедо. Старшия наш Балкан, кой от памтивека разправя заветите на юнаци и хайдути, оставили на отпочив немирни кости под дебелата му сянка. Горски юнак, не си ли чувал, в потайна доба Балкана кога запее!

Страхил — Кога Балкана запей! Хвала ти. Знаеш да разтушиш юнашко сърце! Как пее той и как нарежда! Не е то песен — поличба цяла за стари неволи и бъдни дни! Който само еднъж заспи под неговия напев, сърце му широко се разтваря, познава той свой и душманин, тегло и воля!

И двамата, дошли вече до къщи, се спират в трема.

Поп Никола — И дядо ти поп, грешен, не само с порязаници е минавал Балкана — той знае неговата песен. Мини, седни на одъра. С цяло село сме се тая нощ обзаложили за теб — в мойта къща като у бащина си бъди.

Страхил (сяда) — Дълъг друм съм гонил. Утре по-дълъг от бесилката нагоре ще гоня, дядо попе — сполай ти!

Поп Никола (иска да му помага да се настани) — Облегни се нагоре, простри се на губерчето — отпусни и сърцето си, като син ми бъди. И аз мисля син в неволя по гурбет — кой знай как минава между чужди хора. А невяста — млада загорка го чака ден по ден да се върне. Ти си морен. Да й кажа малко ракия да донесе.

Страхил (мъчи се да седне по-удобно) — Сполай ти до бога, дядо попе.

Поп Никола (отива към вратата) — Друго ако не — една ракия барим от нас. (Влиза вътре.) — Няма що да се криете, чеда — заптиите ще нощуват оттатък.

Страхил отпочива на одъра сам, привел глава. След малко в сливака се зачуват отново разговори — Калина с изгорника си се препират, ала и двамата са скрити нататък и се не виждат.

Лудо-Младо — Като няма у вас да дойдат, ай тъй — потрай да те погледам!

Калина — Сега ли е време, бре!

Лудо-Младо — Няма да те пусна — откога не си се спряла при мен — да се порадваме и ний един на друг!

Калина — Та тука ли намери сгода — отвред е видет!

Лудо-Младо — Кому сърце не е теглило по либе, кому душа не е жадувала — нека гледа, що ще види? По извори те чаках и на хоро те дирех — сега тука те намерих.

Калина — Нали жалея, бре — братов първенец жалея — де ще ходя по извор и хора. Я ме виж каква съм! — Пусни ме, че прането си оставих там!

Лудо-Младо — Кога нийде не искаш лице да покажеш, ела тука — ела да седнем под люляката, бир да си нестъкната — и таквази ми си мила. Ела, виж как е разперила клоне нази да закрие!

Калина — Кой цвете росно чака, рано утром край момина градинка обикаля; менци кой дири да напие, вечер на извор стои — тъй ли се либе люби, ни в туй, ни в онуй време!

И двамата като да се спотаяват из сливака и отново пак нищо се не чуе. Милкана излязва из къщи, понесла на малък поднос кастер с ракия, който слага пред хайдутина.

Страхил (с вперени очи в Милкана, видимо спокоен) — Гост отдалеко съм дошъл тая вечер да ти пребъда, Милкано. Ни канен гост, ни чакан.

Милкана (едва подига очи да го погледне) — Добре си дошъл, Страхиле. Нашата къща е отворена за гости. Познаваш ли ме?

Страхил — На вашата къща да дойда — от вас нужда да позная.

Милкана (дига кастерът и му налива ракия) — Дълга пътя ти е жажда разпалила.

Страхил — Налей, Милкано. Дано жажда в душа напоя.

Милкана (щом изпива първата чаша, тя посяга да му налива повтором) — Пий още една — загорци обичат да пият.

Страхил — Жажди жалби големи — две имам да гася. Едната гори, ще прегори, другата отново пак пламва в гърди ми. (Изпива и втората.)

Милкана — Наздраве, Страхиле — други нека жалеят.

Страхил (без да отделя очи от нея, след малко мълчание) — Отстъпи да те погледна само — ходиш ли, както ходеше, носиш ли, както носеше. Милкано. Твойто ситно ходене, твойто кръшно носене — години има — не съм чул, ни видял.

Милкана — Всичко довреме.

Страхил — Милкано, момне Милкано — де наше китно Загорье, де наши моми и момци! Сама сред поле си остала — расте ли загорско цвете сред поле без сянка! Смръкнали очи, повехнало лице, сякаш девет си рожби родила и девет си люлки люляла.

Милкана (обляга се леко насреща му на стола) — Една съм сал рожба родила, Страхиле, една люлка люляла: радост сред черни неволи, сянка сред поле изгоряло!… Ала сега един сал гроб имам да редя, едни чембери да мисля.

Страхил — Гроб и черни чембери — бесило и тежки окови! Една орисница ни в люлка орисала, еднакъв късмет и на двама отреди — не го свързахме само в един възел.

Милкана (свива рамене) — Кой е крив?

Недовършили дума и в сливака Калина с изгорника си пак подйемат препирни, без да се показват насам.

Страхил (след малко мълчание) — Ний вече свършихме, а там отново захващат.

Милкана — Тепърва захващат.

И двамата се заслушват мълчаливо.

Лудо-Младо — Или люби, както се люби, Калино, или ми право в очи кажи: не ща вече само да будя псетата край вази, не ща вампир да ходя из селото в тъмни полунощи.

Калина — Аз ли те лъжа, лудо-младо, ти ли мен — не зная, — та нощ си обърнал на ден — ден на нощ!

Лудо-Младо — С тез черни очи, с тази рамна снага — не двама, двайсет момци излъгваш — пояси да скинат, кръст да пристягат, път да убият, край вази да минават! Кога ти стройници проводят, да им затвориш врата, да не смеят лице вече в село да покажат.

Калина — Майка ме тъй на свят родила и само сираче оставила — момци да кинисват по мене, докато си избера юнак спроти себе.

Лудо-Младо — Смеш ли се или шегуваш, Калино — не отбирам, па и да отбера, що ще да сторя тепърва.

Калина (пресича го шеговито) — Толкоз ти бе сила-юначество, Лудо-Младо — левент искам аз, левент спроти мене!

Гласът на Калина се отдалечава, препирните се пак спотаяват из сливака.

Страхил — Само ти си не подири лика-прилика из село, Милкано.

Милкана — Два остри камъка — казваха тогази — брашно не мелят…

Страхил — А що бяха присмехи и задевки по извор и хора, песни и припевки по седенки — или бе само да ме сториш за смях пред всички, никого в очи да не смея да погледна…

Милкана (свива рамена) — Що са седенки без присмивки и задевки в Загорье!

Страхил — Твойте присмехи, твойте задевки, Милкано, са оживели на сърце ми — като остри ножове са го с рани покрили.

Милкана — Ти бе най-корав, пък сам се оставяше…

Страхил — Камък да си, кога сърце ти омекне, равен със земята ще станеш! Сърце ми и тогази не даде, Милкано!

Милкана — На хоро докато се уловя, десет момци ще прередиш и ей те — ще ме подвлечеш пред всички — от никого и не хаеш; на извор — на седенки китка от тебе не мога да опазя! Пък тръгнем от седенки, останем сами на седене, обориш глава и не смееш ни в очи да ме погледнеш, ни дума да ми продумаш.

Страхил (вперил широко отворени очи в нея) — Хвана ме и играчка в ръце направи: тръгнах като с билье упоен след тебе! Камо да бях знаял и нея вечер на извора: ой, разплата да бяхме сторили още тогази и двама, Милкано, грозна разплата за изхабени младини! Ала дека ще зная! Едва бе полъхнал долняка, първи кокичета щу бяха цъфнали — хайде на извора, рекоха акрани, всекиму сега изгора първа пролетна китка сама ще даде — вяра и клетва чак до есен. Помниш ли? Като никога и ти бе с дружки ранила за вода.

Милкана (кимва с глава) — Ти не знаеше, че китка съм другиму обрекла, наведе глава и зе да ме измерваш отдалеч изпод вежди — няма ли да ти дам кокичето си.

Страхил — Дека ще знам кому си го обрекла. И тъй лесно ли ще излезе попово чедо с мен мегдан да дели.

Милкана — Та той не смееше, аз сама му казах и стройници да ми проводи.

Страхил — Попово чедо: в черква порасло, с порязаници отхранено, кое се бои на мравката път да мине… Попово чедо — другоселец невреден!

Милкана — А нашите загорци? — Галене и милуване до венчило. Прогърмят тъпани и крейнат глава по гурбет. Невяста млада-зелена нека кукува сама в къщи, нека си оплаква дните.

Страхил — Ой, Милкано, свада за волни делии по хора и седенки — мъж ден до пладне да си водила, ала мъж лика-прилика на тебе…

Милкана (свива рамене) — Хора и седенки волни делии дирят, къщата си дири въртокъщник, казваха стари.

Страхил — Майка затуй ли те бе родила най-лична в цяло Загорье, на къща грижа да бъдеш, в селска робия да се заробиш? Милкано — затуй ли ми гръб пред всички обърна?

Милкана — Ни с клетви бях ти се верила, ни ти пък бе ми дума продумал — всичко бе смях и глума само!

Страхил — Защо ми сал думи хортуваш — що са верни клетви и празни думи, — други се с клетви залъгват. Майки сами ни бяха врекли един на друг, Милкано, че порастохме най-лични в цяло Загорье. Сърца ни бяха се сами разбрали.

Страхил и Милкана се смълчават, а в същото време из сливака отново се зачуват спрепнатите гласове на Калина и изгорника й.

Лудо-Младо — Що, да ти стройници проводя, пък ти да ги повърнеш?

Калина — Та и да ги повърна, що щеш ми стори, Лудо-Младо?

Лудо-Младо — Да ти похлопам на високи порти и ти да ми не отвърнеш?

Калина — На момини порти и петли пеят, и добитък реве — всекиму ли мома ще порти да отваря?

Лудо-Младо — Ой Калино, ой тъга голяма — тънка вита пушка ще нарамя, върл хайдутин с дружина ще отида, млад и зелен под буки балкански да загина!

Калина — Върл хайдутин в Балкана ли? На отбор дружина баш байрактар ставам: из пусто горье планински байрака да ви нося, по хайдушко хорище с крушево листо да ви свиря — песни, що на юнаци най допадат, що сърца хайдушки разтушават! Тръгвай само… Какво обори глава?

Страхил и Милкана се споглеждат мълчаливо, после подхващат мудно реч и в техните разговори заглъхват задевките на Калина и на изгорника й.

Милкана — Ей и той обори глава…

Страхил — Наведох, в Балкана да я дигна — мойта сила да познаеш, Милкано. Що ми бе накипяло на душа — вяра и клетва пред акрани бях сторил: мяра за мяра да ти премеря.

Милкана — Само да те погледнех и в гората мъжка сила щеше да омекне — ала твоите клетви и закани булка от коня щу ме не смъкнаха тогази!

Страхил — Не рачих юнашка чест да падне — стари кумове да плаша сред село.

Милкана — Ни свят, ни роднина посмеиха през Балкана да калесат. Сватба не познах — нито тъпан оставиха да гръмне, нито гайда да писне… Пък като тръгнахме през гората насам…

Страхил — Не исках и тогаз цяла кумащина в гората отново да калесвам на кървава сватба, дето я жени припяват: с тебе само двама оставих нашата тъжба да видя — кога на отвратки тръгнеш, Милкано! Тогази като духовник на изповед щях да те питам в гората — що грях си сгрешила с първо либе!

Милкана — Като минахме отсам веднъж — кой помисли за отвратки вече! Чак след година, кога сборяни минаха за сбора, тръгнахме с тях през Балкана…

Страхил — Па минахте и ви олекна. На връщане с волни сърца отпуснахте по-волни песни да пейте.

Милкана — На връщане ти си ни дебнел — пътници ни настигнаха по друма — дружина ти излязла след нас на Припора.

Страхил — На Припора — помниш ли? Лек здрач щу бе захванал да припада, пълен ясен месец златеше чукари, из дебри и усои се подигаше тих ромон…

Милкана (клати глава, като че всичко добре припомня) — Сякаш отглас от далечна песен, подвяна от вечерника… И чучура плачеше под друма… Извих глас, та викнах и аз! Напук теб и на дружината ти, напук на цял свят!

Страхил — Ой, не криви душа и сега пред мене! Не викна ти песен по воля, Милкано. Мъж ти те караше, а ти се одумваше изпървом — страх те е, в тези гори царува Страхил, ще ти познае гласа…

Милкана — Ти слушал ли си ни?

Страхил — Мъж ти, пред всички мъжова воля да покаже, наблягаше. И кога видях, и ти преви врат, кога волята на едно попово чедо не можа да прекършиш — ритна ми сърце от тебе.

Милкана (свива рамене) — Воля, мъжова воля — прекършиш ли я, угасяш огнище, Страхиле!

Страхил — Оттогази не исках ни мъст да вадя за твойта измяна, коя ме в гора прокуди, ни за род роднини да залитам! Махнах ръка и на теб, и на цял свят… Познах що е воля и хубост, и себе в света. Хвала ти сега и за туй!

Милкана — Във волност и хубост себе да позная, що ми е душа копняла!

Страхил — Не думай! На хубост и воля всеки ли мой да се радва, Милкано? Защо ми е додявала и отбор дружина, защо съм махвал ръка и на сговорни другари понявга! Едного върла невярна превара из село прокудила, другиму турчин врати затрънил — жаден мъст да вади, трети тръгнал от връх Балкана свят да реди и прережда: никой, никой не бе тъй — сърце широко да разтвори само, себе да сети… Пък зелена морава ни постлала тучен губер, гората ни покрила с дебели сенки, заромонили листи на приспивка — склопи очи, притаи дъх и слушай…

Милкана — Приказките на Балкана!

Страхил — Тез приказки без думи, Милкано — ту лихи като момински блян, ту унили като несвесен сън! Как съм се унисал и забравял самичък през късни полунощи… Тъй ме и придебнаха сеймени, унесен и забравен в тях край хайдушки извор самичък…

Милкана — Толкози другари те оставиха…

Страхил — Сред село първа седянка бяха наклали и щом извиха глас, всички се смъкнаха моми да лъжат и задяват. Останах сам-самичък със свойта жалба без жалост, със свойте мъки без тъга: с гората двама да жалим.

Милкана (със светнали очи) — Таз песен ли слагаш и ти сега, Страхиле!

Страхил (продължава) — Кой мисли зли примежди, кой карез дири в такъвзи час — сам душманин да видиш насреща и него ще прегърнеш! И не сегна ръка пушка дори срещу сеймени да дигне…

И двамата се смълчават.

Сетне вечерна позлата озарява върховете на дървесата, по моравата тръгват моми, нарамили кобилици, към извор. Спрепнато отдалеч се подйема гласът на черковното клепало.

Калина като подплашена птичка чевръсто припва из сливака, след нея се показва изгорникът й. И двамата сякаш не забелязват седналите в трема.

Лудо-Младо (след Калина) — Чакай! Ала китена китка ще ида да чакам — китка на извора, хубаво помни!

Калина (запътена през градинката, шеговито) — Не ще седянкуваме до среднощ — аз имам работа! Не мога.

Лудо-Младо — Само се забави за извора — среднощ ако те не измъкна от къщи с акрани…

Калина — Нали ти казах, не разбираш ли от дума — Жалея!

Лудо-Младо — Мен сърце ми пък по тебе триж жалее, ще те чакам!

Калина, без да го дослушва, завива зад къщи, а Лудо-Младо се дръпва и изчезва из сливака.

В това време, докато сетни удари на клепалото се разнасят, поп Никола, облечен в черно расо, с калимявка на глава, с псалтир в ръка се запъща към черква. Щом излиза из къщи, Милкана и Страхил стават на крака.

Поп Никола (съпровождайки сетните удари на клепалото със смирено кръстене) — Клепалото бие — глас божи зове след суетни грижи на вечерна молитва; утеха едничка на всички роби. Молете се и вий, чада, молете бога, аз грешен пред олтаря целия християнски род ще отида да моля!

Милкана (щом отминава свекър й) — Проклепа над глави ни клепало, прочетоха ни и молитва, Страхиле, свършихме ли и двама вече?

Страхил — Първа жалба на света, отново ме сърце за тебе тегли… (Развълнуван, протяга страстно ръце, но оковите го пристягат и той отпуща немощно ръце.)

Милкана — Отново орис ни сбра, Страхиле — що са премеждия и неволи, що са жалби: живот не е до века… (Унесена.) Виж, ний сме двама, днес сме двама пак сами — не е ли тук наше Загорье?… През Балкана птички отлитат, наоколо всичко прецъфтява; есен иде, Страхиле — хора, седенки захващат!… (Като се опомня, изведнъж се дръпва настрана.) Стари жалби и спомени — шепот на капнали листа: клепало проклепа над нас, — прочетоха молитва…

Страхил — А тупа още в гърди сърце, Милкано — в жили кръв тече…

Милкана — И тупа, и копнее в първи копнежи… Ала кога всичко наоколо е пустош, мъртвило: кога теб свързват окови и мен черни чембери?

Страхил — Утре пак ще се зора усмихне — хубав божи ден ще огрее над всичко — може…

Милкана — Нашия, виж, на запад догаря и в утрешната зора само ехото от него като тиха песен ще оглася…

Страхил — Догаря, Милкано. Ала чуй, една молба ми е остала към тебе! — Ти имаш ризи тънка коприна, дай ми да се облека, полей коса да умия… утре на бесилка като увисна — отдалеч да се белее, перчема вятър да развява — с чест юнашка да умра, хайдушка чест да не посрамя!

Милкана — Туй ли остана? Дар не съм те дарила, Страхиле — сега да ти се отсрамя, кога на хайдушка сватба отиваш!

Страхил — Хвала ти! А след мене — ти имаш глас меден загорски: след мен песни подйеми, Милкано!

Милкана — Наши песни по хубост и воля, по младост в тях и себе са допея най-подир — в една песен да остана да живея!

Калина, стъкната, пременена като за извор, дигнала кобилица на рамо, откъсва няколко стръка цвете от градината си и бързешком се втурва през вратника да настига момите.

Слънцето залязва, свечерява се, над село се показва ранила вечерница.

Елена, 1903

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.